![]() |
|
![]() Napi műsor
15:00 Unalmas őszi este (Beregszászi szinház) Rákóczi-stúdióterem-Versenyelőadás
17:30 Unalmas őszi este (Beregszászi szinház) Rákóczi-stúdióterem
18:00 Moliére (Szabadkai Népszínház) Művészetek Háza - Versenyelőadás
21:00 Hegedűs a háztetőn (Csíki Játékszín) Várszínpad - Versenyelőadás
|
2007. június 26.
Isten veled, Tizedes úr!
Zalán Tibor: Katonák, katonák – Székelyudvarhelyi Tomcsa Sándor Színház
A család – élén a
közmegbecsülésnek
örvendõ családfõvel
– békésen éli megszokott
hétköznapjait, amíg be nem
robban kicsi, zárt világába,
egyenesen a háborúból, a
torzult személyiségû
agresszor, hogy mindenen
átgázolva saját
képére formálja az
életet. Ez a mondat akár a Tótékról is
szólhatna – ám ugyanez a
kiinduló helyzete Zalán
Tibor ’90-es években írt
darabjának is. Míg az
Örkény-mûben
átlátható az önkény
mûködése, és a
történet végén még
egyszer szerephez jut az a bizonyos
margóvágó, addig a Katonák, katonákban a testi-lelki terrornak nincs
miértje és nincs gátja: a
Tizedes dolgavégezetten távozhat. Az
arra kiszemeltek
lemészárolva, az élõk
megfélemlítve és
megalázva. Cinikus moral insanity, aki
még okoskodni sem átall?
Skizofrén, közveszélyes
õrült, aki két gyilkosság
között az õ nagy lelkérõl
szépeleg? A kínzás és
gyilkolás hidegvérû,
aberrált élvezkedõje, aki rálelt a
számára
legszórakoztatóbb
idõtöltésre (mint a
késõbbi film, Haneke Furcsa
játszmájának békeidõben élõ
elitegyetemista szereplõi)? S vele szemben a
túlélési
kísérletek – a mit milyen áron, és
a lehetséges-e
egyáltalán kimondatlan
kérdései.
A darab Pinczés
István rendezte
székelyudvarhelyi
õsbemutatójának
legmeghatározóbb eleme a
térkialakítás. Amikor a
közönség belép, a
széksorok elõtti sávban
vacsorához terítenek – a
vendégek számánál
jóval több tányér kerül az
asztalra. Mi nézõk is mintha
hivatalosak lennénk az
összejövetelre (az elsõ
sorra rátolják az asztalt).
Tõlünk karnyújtásnyira
történnek tehát a borzalmak. A
helyzet azonban elsõsorban
színházi értelemben rejt
veszélyeket: a szereplõk
némelyik gesztusa alapján
valóban jelen vagyunk, míg más
megnyilvánulásaik szerint
csak egymás között vannak.
Azután megszólítanak
minket. Tipikus mintha-szituáció, hiszen ha válaszolnánk,
kezelhetetlen színpadi helyzet
állna elõ. Késõbb a
katolikus templom karzatára
invitálnak bennünket;
széksoraink ugyanakkor az oltár
helyét foglalják el, de hiába
a térhasználat
felborításával
járó igyekezet, a nézõk
közvetlen bevonásának
szándéka feledésbe
merül a katonák felügyelte
ki-beközlekedésünk és
leültetésünk
befejeztével. Amikor pedig
újra a család otthonában
vagyunk, már nem is számolnak
velünk, az asztal messzebbre
került, a terítékek
száma megfogyatkozott. A
nyíltszíni sokkolás
legfõbb eszközének szánt
megoldás végleg
kihátrált az
elõadásból.
Elolvasva a darabot
egyértelmûnek tûnik, hogy a
mûben ábrázolt
modellhelyzet önmagában is
képes éppen elég
sokkolóan hatni. A mû remek
szituációkból
álló és néhány
kiváló szerepet
kínáló izgalmas
elõadás-alapanyag, amelynek azonban
elõnyére vált volna, ha egy
szigorú dramaturg
beavatkozása nyomán
szikárabbá,
tömörebbé válik.
A darab erõteljes
hatása elsõsorban a
Tizedest alakító
színészen múlik. Neki –
és két közlegényének
– kell a rettegés
légkörét úgy
megteremtenie, hogy mi, nézõk
átéljük a
félelembõl,
zsarolásból és
fenyegetésbõl fakadó
szorongattatást. Dunkler
Róbert Tizedese
azonban nem mutat valódi erõt, sem
démonit, sem hétköznapit, s nem
ad súlyt az erõltetett mosolyú
negédeskedõ és a
teljhatalmat gyakorló
agresszor közötti
oda-visszaváltásoknak; a
közlegények pedig sokszor mintha
a színen sem lennének. A
szereposztás másik
pillére a túlélõ
áldozat, Ács Mihály, aki Gyõrffy András alakításában a
dráma leggazdagabb
karakterévé válik;
jószerivel minden, ami ebbõl az
abszurdan reális
játszmasorozatból
átélhetõ, az õ
játékának
köszönhetõ. (A társulat
eddig nem említett tagjai
kiegyensúlyozott
teljesítményt nyújtanak,
és több emlékezetes
pillanatot teremtenek; õk azonban
mindannyian jóval kevesebb
lehetõséget kaptak az
írótól.)
A székelyudvarhelyi
elõadásnak – minden
ellentmondásosságán
felülemelkedõ – erénye, hogy
Pinczés István rendezõ
ismét útjára indított
egy új magyar drámát. A mû
színpadi életesélyei
vitathatatlanul jók.
Feltétlenül érdemes
szurkolni neki.
Dömötör Adrienne
|
9. évfolyam 6. szám
2007. június 26. Tartalom
Keserû mézeskalács
Parti Nagy Lajos – ifj. Kucsera Géza: Ibusár – A Szabadkai Népszínház Magyar Társulata
További számok
10. évfolyam (2008)
9. évfolyam (2007)
|
|